ЦИФРОВІ ОСВІТНІ РЕСУРСИ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ КОНЦЕПЦІЙ В УКРАЇНІ ТА БАЛТІЙСЬКИХ КРАЇНАХ - Віротченко, С. А. (Педагогічні науки: теорія та практика, 2024)
Впровадження цифрових технологій у сферу освіти є однією з ключових тенденцій глобального розвитку сучасного суспільства. Нормативно-правові документи України визначають інформаційно-комунікаційну складову частину як одну з основних компетентностей молодого фахівця й акцентують увагу на використанні цифрових освітніх ресурсів для ефективної організації освітнього процесу. Українські дослідники надають різноманітні дефініції терміна «цифрові освітні ресурси», посилаючись на електронні засоби та програмне забезпечення для покращення навчального процесу та забезпечення доступу до знань. Відкриті цифрові ресурси стають все популярнішими завдяки можливості здобуття конкретних знань і навичок через тестування або виконання завдань. Цифрові освітні ресурси використовуються для створення електронних документів, організації онлайн-заходів, інформування студентів про їхній прогрес і вирішення проблемних питань. Вони сприяють спілкуванню як з колегами в освітніх установах, так і поза їх межами. У литовській науково-педагогічній літературі цифрові освітні ресурси визначаються як матеріали, що розробляються з урахуванням навчальних потреб і містять інформацію та корисний досвід користувачів. У Латвії термін також набув широкого вжитку, до цифрових освітніх ресурсів у країні відносять симуляції, відео- та аудіоматеріали, реальне, віртуальне та доповнене навчальне середовище. Естонські еквіваленти досліджуваного поняття включають електронні навчальні матеріали, онлайн-матеріали та відкриті навчальні ресурси з текстовим, графічним і мультимедійним контентом, а також інтерактивні матеріали. У статті зроблено висновок, що цифрові освітні ресурси в Україні, Литві, Латвії й Естонії включають широкий спектр програмного забезпечення й електронних ресурсів, спрямованих на покращення процесу навчання та доступу до знань, підтримуючи взаємодію між учасниками освітнього процесу.